Když to nevydržím a zeptám se Petra co namaloval, vždy mě překvapí lapidárnost a jistota odpovědi. Např. tohle je louka, tohle pohled z okna atd. Žádné odpovědi typu: namaloval jsem barvy na plátně, nebo maloval jsem abstrakci. Klíčová otázka proto zní jak se na ty náměty dívá, že je maluje často k nepoznání. K tomu mohu jen prozradit několik podrobností, které mi sám řekl, nebo jsem je vypozoroval u něj v ateliéru. 
Vím například, že pracuje systematicky. Skutečná základna jeho práce je v úctyhodné sbírce akvarelů, (věnuje se jim nepřetržitě už zhruba šest let). Jsou to většinou studie struktur lesa nebo introvertní ponory do barvy. Na jeden Petrův obraz malovaný na plátně počítejme tak deset až dvacet těchto akvarelů. I samotné provedení maleb, které jsme vystavili, bylo disciplinované. Trpělivě se k výsledku dostával v předem rozmyšlených krocích. V praxi jsou to jednotlivé vrstvy malby, které na sebe pokládá  zhruba v týdenním rozmezí. I samotný způsob práce tedy naznačuje, že není náhoda jak obraz nakonec působí.
Myslím, že není náhoda ani to, jaké si vybírá náměty. Jak mi sám řekl, ideálně by chtěl svoje vnímání uklidnit do té míry, aby ho inspiroval pohled na cokoliv. Nechce za sebe nic přidávat nebo domýšlet. Pro náměty proto nechodí daleko. Pracuje na Vysočině a není důvod mu nevěřit, že všechny pohledy , které zpracovává z paměti, má opravdu nakoukané. Zná je nejen konkrétně, ale chápe i typičnost těchto výjevů, které se přirozeně rok co rok opakují. 
 Je to důvod, proč ho při malbě tolik nezajímá, jestli rozpoznáme na obraze např. louku nebo oblohu. Spíše se snaží vystihnout strukturu, kostru toho co z běžných pohledů zůstává v paměti. Malba mu slouží k tomu aby mohl v klidu rozebírat a pochopit sílu samotného pohledu. Tedy pohledu jako vjemu, který nás vede rovnou k prožitku a jaksi obloukem přitom vynechává naše myšlení, zkušenost a konvenci. Trochu jako bychom se snažili utřídit si vůně, které nás vedou rovnou k pocitům a vzpomínkám. Malbu k tomu skutečně volně používá, ať už vynechává nepodstatné, nebo naopak nechá vyniknout např. barvu.
 Myslím, že tak hraje hru sám se sebou i s tím kdo se na jeho obrazy dívá. Nejsme si jistí jestli vidíme opravdu to co si myslíme, že je téma obrazu. O to výrazněji, ale vnímáme zbytek, který běžně přehlížíme, totiž všechno co nedává smysl, na co reagujeme citem. 

Filip Horyna